Johan og Marianne har vært lykkelig gift i ti år.
De lever et godt familieliv sammen med døtrene sine.
Plutselig nekter Marianne å spise søndagsmiddag hos foreldrene.
Dette opprørsforsøket kveles ved fødselen.
På laboratoriet får Johan besøk av Eva, dosent og kollega.
Hun har lest Johans diktsamling som han har gitt henne i hemmelighet.
Hun gir ham negativ, men vennskapelig kritikk som Johan tar svært hardt.
I mellomtiden får Marianne besøk på advokatkontoret av fru Jacobi-
-som vil bryte opp fra et 20 år langt ekteskap.
Forholdet til mannen har vært blottet for kjærlighet-
-og dette har hemmet hennes følelsesliv.
Marianne lytter til henne med plutselig og uforklarlig uro.
Marianne og Johan møtes til lunsj og gjør forsøk på å nå hverandre,-
-men mislykkes.
Samme kveld innleder de en usikker samtale om sine seksuelle relasjoner-
-som ikke alltid har vært de beste.
Men begges forvirring og frykt for konsekvensene er for stor.
De feier konflikten under teppet.
Som det ser ut her! Dette kan dere faktisk gjøre selv.
Ha det. Ikke les mer enn fem minutter. God natt!
Nei, men... kommer du allerede!
Du skulle ikke komme før i morgen. Er du sulten? Så snilt at du kom.
Jentene sover. Det var ikke noe på tv, så vi la oss tidlig.
Vi har hatt slankedag. Vil du ha en omelett eller et smørbrød og øl?
Eller skal jeg steke egg og skinke? Eller varme litt suppe?
Øl og smørbrød blir bra. Peter og Katarina ringer deg på mandag.
-Det er en lang og trist historie. -Skal de skilles?
-De virker som de ikke vet helt. -Er det så rart?
Jeg ba dem ta hver sin advokat, men det ville de ikke.
Skal du ikke kle av deg, så tar jeg med brettet på soverommet.
Jeg som var redd for at du skulle være sint på meg.
Jeg var sur i telefonen. Jeg ringte senere, men kontakten var dratt ut.
Jeg var trøtt i går. Jeg traff denne typen fra departementet.
Jeg lurer på hva slags idioter som sitter på de statlige midlene.
-Jeg var i hvert fall dum i går. -Blås i det.
Du vil aldri snakke ferdig om noe. Jeg skal ikke tvære det ut.
Jeg syns at du har rett. Jeg har også rett på en annen måte.
Vil ikke du gå bort i smoking, er det din sak.
Men jeg har lov til å si at du bør skaffe deg en ny.
Jeg vantrives i smoking. Jeg føler meg som en utkledd sjimpanse.
Nå begynner vi ikke å krangle igjen. Jeg elsker deg.
At du ikke vil bruke smoking er ikke noe alvorlig problem.
-Det hørtes ikke sånn ut i går kveld. -Jeg har jo sagt at jeg tok feil.
Jeg blir sulten når jeg ser deg spise.
Jeg tar et smørbrød, jeg også.
Jeg har sultet sånn at jeg er helt ør i hodet.
Jeg har gått ned nesten to kilo den siste uken.
-Syns det? -Nei.
Iblant syns jeg at en burde få unne seg alt som er godt i verden.
Tenk om en fikk være stor og tykk og i godt humør.
Husker du tante Miriam og onkel David? De var store, tykke og i godt humør.
Hver kveld gikk de og la seg i den knirkete lille dobbeltsengen-
-og var fornøyde med hverandre så tykke og glade som de var.
Kan ikke vi bli som dem og bare gå rundt og utstråle trygghet?
Men hva er det? Er du lei deg?
Har det skjedd noe? Hva er det?
Fortell meg hva det er.
Jeg kom hit i kveld fordi jeg ville snakke med deg om noe.
Jeg har gått hen og blitt forelsket, forstår du.
Det er helt latterlig, og antakelig går det til helvete.
Vi møttes i juni under kongressen. Hun var tolk og sekretær.
Egentlig studerer hun. Hun skal bli lærer i slaviske språk.
Hun er ikke oppsiktsvekkende. Du ville nok synes at hun var stygg.
Jeg vet ikke hva det skal bli av dette. Jeg vet ingenting.
Jeg er totalt forvirret.
Jeg er glad, men jeg har så dårlig samvittighet overfor deg og barna.
Vi har jo alltid hatt det bra, ikke sant?
Jeg mener... Vi har jo ikke hatt det bedre eller dårligere enn folk flest.
Men si noe, for faen!
Jeg vet ikke hva jeg skal si...
Jeg burde kanskje sagt noe før, men jeg tenkte det ville gå over,-
-at det bare var en tilfeldighet... Jeg ville ikke gjøre deg urolig.
-Så underlig... -Hva er det som er underlig?
Jeg har ikke forstått noe.
Jeg har ikke vært mistenksom, alt har jo vært som før.
Vi har jo til og med hatt det bedre.
Du har vært så snill. Jeg har gått rundt og vært et godtroende naut.
Jeg har ikke forstått noe. Det er for jævlig.
Nei, du har ikke forstått noe. Men du har aldri vært særlig skarpsynt.
-Hva skal vi gjøre nå, da? -Jeg vet ikke.
Vil du skilles? Skal du gifte deg med henne?
Hvorfor forteller du det i kveld? Hvorfor har du det så travelt?
Vi reiser til Paris i morgen ettermiddag.
Ja, jeg vil bort fra alt sammen. I hvert fall en stund.
Jeg skulle likevel reist dit i høst og for å treffe Grandin.
Paula har fått et stipend. Hun ville bruke det i høst.
Jeg vil være sammen med henne. Jeg kan ikke være uten henne.
Vi reiser i morgen ettermiddag.
Nå som jeg snakker med deg, vil jeg helst gi faen i alt sammen.
Jeg føler meg bare redd og sliten.
Ingenting kan være mer latterlig og banalt enn dette.
Jeg vet nøyaktig hva du tenker. Det fins ingen unnskyldninger.
Hvordan kan du vite hva jeg tenker?
Jeg prøver å ikke ha dårlig samvittighet. Det er bare koketteri.
Det er sånn. Det er ingenting å gjøre med.
Skal vi legge oss? Det er sent. Du skal vel tidlig av sted i morgen.
-Jeg har et møte klokken ni. -Da foreslår jeg at vi legger oss.
-Skal du ikke kle av deg? -Jo...
Du har merker på brystet. Så taktløst av deg.
-Vet du hvor den grå dressen min er? -På renseriet.
-Det var da irriterende. -Skulle du hatt den på turen?
-Naturligvis. -Du kan hente den i morgen.
Det rekker jeg ikke. Jeg er opptatt til klokken tre, og da må jeg dra.
Hvis du vil, kan jeg hente den for deg. Jeg kan pakke kofferten din også.
-Du er ikke noe flink til det. -Nei takk.
Jeg er faktisk litt konvensjonell.
Ellers tror jeg at du har alt du trenger.
Rene skjorter og undertøy er her, så det kan du ta med.
Du kan jo reise i blaser og flanells- bukser. Det er pent og ungdommelig.
Hvis du syns det, så...
-Hvor lenge blir du borte? -Jeg vet ikke. Det spørs.
Jeg har fått permisjon fra jobben i et halvt år.
Jeg har en måneds arbeid som jeg tar med. det blir vel 7-8 måneder.
-Å.. -Det er like bra å bryte opp straks.
-Tror du jeg er her etterpå? -Det blåser jeg i.
Vet du hvor lenge jeg har gått med dette? Ikke dette med Paula,-
-men at jeg måtte forlate deg og barna?
-Ikke si det... -I 4 år har jeg villet bli kvitt deg.
Det er jo bare snakk.
Hvordan skal du klare deg når du har permisjon?
Du må betale bidrag til barna.
Ikke vær redd, jeg klarer meg.
-Har du penger jeg ikke vet om? -Nettopp, Marianne.
-Hvordan kan det ha gått til? -Hør etter nå, for helvete!
Selv om du ikke har noe med saken å gjøre.
Jeg har solgt båten, og jeg har tatt opp et lån.
Fra første september får du og barna 1600 i måneden inntil videre.
Så får vi se hvordan vi skal gjøre det. Snakk med advokatkollegene dine.
Si hva du vil ha. Jeg tar ikke med meg en ting herfra,-
-unntatt muligens bøkene mine.
Jeg skal bare forsvinne. Jeg dematrialiserer meg.
Jeg skal betale alt jeg kan for at du og barna skal ha det bra.
Det eneste som interesserer meg, er å ta steget ut av dette.
Vet du hva jeg er mest lei av?
Det jævla maset om hva vi må gjøre og hvilke hensyn vi må ta.
Hva din mor syns, hva barna tenker, om vi skal arrangere den middagen-
-og om vi ikke burde invitere min far.
At vi skal reise til Falkenberg, Åe eller St. Moritz.
At vi skal feire jul, påske, pinse, fødselsdager og hele helvete!
Jeg vet at jeg er urettferdig.
Jeg vet at alt jeg sier er helt vanvittig.
Jeg vet at vi har hatt et godt liv.
Og jeg tror at jeg egentlig elsker deg fremdeles.
Jeg tror at jeg elsker deg høyere nå etter at jeg traff Paula.
Men kan du forstå denne bitterheten? Jeg vet ikke hva jeg skal kalle det.
Bitterheten... Jeg kan ikke finne på noe bedre ord.
Ingen kan forklare det for meg heller, siden jeg ikke har noen å snakke med.
Unntatt Erik Broméus, han er sjelelig analfabet og tenker bare på penger.
Jeg forstår ingenting.
Jeg forstår ikke det jeg kaller bitterhet som bare blir verre og verre.
Jeg forstår det ikke. Hvorfor har du ikke sagt noe?
Hvordan kan man snakke om det som ikke har noen ord?
At det er kjedelig å ligge sammen selv om alt flyter greit teknisk sett?
At en vil slå til deg når du sitter og spiser frokostegg så pent?
Og jentene med sine pretensiøse fakter. Hvorfor har vi skjemt dem bort?
Jeg anklager ikke deg, Marianne.
Det har bare gått til helvete. Ingen vet hvorfor.
Jeg må ha gjort alt galt hele tiden.
Det er en bekvem utvei å ta på seg skylden. Da er en sterk og ydmyk.
Ingen har gjort feil. Skyld og dårlig samvittighet tjener ikke til noe.
Jeg har så dårlig samvittighet at jeg nesten ikke kan puste.
Alt er jo bare en slump, en ond tilfeldighet.
Hvorfor skulle vi slippe ydmykelser og katastrofer? Alt er jo logisk!
-Stakkars deg. -Jeg vil ikke ha din medlidenhet.
Jeg tror bare at det er tilgjort fra min side. Dette tomme snakket.
Jeg tror ikke at jeg rører ved noen sannhet om oss.
Jeg tror ikke at det fins noen entydig sannhet.
Alt en rører ved og alt en sier gjør bare vondt.
Kan du ikke la være å reise, om jeg ber deg alt jeg kan?
-Det er jo bare pinlig. -Kan du ikke utsette reisen?
Jeg tror vi kan reparere ekteskapet vårt. Du må gi meg en sjanse.
Kanskje Paula ville forstå meg bedre. Jeg bør få treffe og snakke med henne.
Kan vi ikke la katastrofen gå fram over oss sammen?
Du stiller meg overfor et fullbyrdet faktum.
Det stiller meg i en latterlig og uutholdelig situasjon.
Jeg vet det... "Hva skal foreldrene, søsteren din og omgangskretsen tro?"
"Hvordan blir det for jentene, hva vil deres venners mødre tenke?"
"Og alle middagene vi er invitert til, og Peter og Katarina?"
Jeg gir faen i det! Det skal bli godt å oppføre seg som et svin.
-Det var ikke det jeg mente. -Hva mente du da?
Jeg glemte å stille vekkerklokken. Når må du dra?
Sett den på halv seks. Jeg må pakke og har et møte klokken ni.
Jeg har tenkt å kjøpe ny klokke. Den bråker så en nesten får slag.
Ikke er den pålitelig heller. Nå står den på halv seks.
Forresten våkner jeg uansett. Du trenger ikke bekymre deg.
-Jeg vil at du skal fortelle om Paula. -Hva skal det tjene til?
-Hvorfor skal du plage deg selv? -Jeg vil vite hvordan hun er.
Det er mye verre å forestille seg noen en ikke har konturer på.
Har du et bilde av henne?
Vær så snill. Hjelp meg med dette.
Du får skylde på deg selv.
Hvor har jeg lommeboken, da? I jakkelommen, selvfølgelig.
Her er to bilder. Det ble tatt for to år siden på en ferie ved Svartehavet.
Det er et passbilde som ble tatt forleden. Det er ganske likt.
Hun har flott figur. Veldig pene bryster, ser det ut som.
-Har hun det? -Jo, hun har pene bryster.
-Farger hun håret? Det ser sånn ut. -Det er mye mulig.
-Pent smil. Hvor gammel er hun? -23.
Hun har aldri vært særlig heldig med kjærlighetshistoriene sine.
Hun har vært forlovet to ganger.
Livet hennes har vært ganske forvirret med alle mulige slags menn.
-Plager det deg? -Ja.
Hennes oppriktighet kan være ganske ubehagelig.
Jeg vil ikke vite noe, men hun vil fortelle sin erotiske biografi.
Det er en påkjenning siden jeg lider av retrospektiv sjalusi.
Hun er svært illusjonsfri. Hun har ingen forhåpninger om oss to.
Hun sier at jeg kommer til å gå tilbake til deg.
Iblant er det som replikker fra et dårlig stykke en har sett for ofte.
Hun har behov for å gardere seg mot å mislykkes. Det er ganske rørende.
Hun er ganske barnslig trass i sin alder, intelligens og sine evner.
Hun er vanvittig sjalu, men det er jo jeg også.
Hun er fryktelig redd for deg. Det kan jeg forstå.
Hun er redd for min sekretær og alle kvinner som jeg omgås med.
Hun er overhodet usikker. Jeg hjelper henne så godt jeg kan.
Det er uvanlig og ganske forvirrende.
Har dere det godt i sengen?
Ja, det har vi faktisk.
Men i begynnelsen var det helt forferdelig.
Det var min skyld også. Jeg er jo ikke så vant til andre kvinner.
-Vi reiste bort fra byen sammen. -Reiste dere bort?
Du husker kanskje at jeg holdt noen forelesninger i København i april.
-Var det da? -Vi sloss og kranglet.
Hotellet kastet oss ut. Jeg sa at jeg byttet hotell pga. trafikken.
Vi kom til et lite, skittent sted i en bakgate. Der fant vi hverandre.
Vi lå med hverandre både dag og natt.
Hun sa hun aldri hadde hatt det så bra med noen mann. Det var oppmuntrende.
Jeg vet hva du tenker, og du har helt rett.
Du og jeg fikk det også bedre sammen etter vår Københavnstur.
-Fortalte du det til Paula? -Nei, det våget jeg ikke.
Jeg sa at vi hadde sluttet å ligge med hverandre, at jeg var impotent.
Jeg var impotent med henne og lot som at jeg var det med deg også.
Men hun har en forbannet intuisjon.
Eller så er jeg en dårlig løgner.
Hun merker straks at jeg ikke forteller sannheten.
Hun har en fryktelig evne til å gjennomskue meg.
-Ja, jeg har fått mine lekser. -Jeg har alltid vært så godtroende.
Nei, ikke bare godtroende, Marianne.
Du og jeg har flyktet inn i en hermetisk beskyttet tilværelse-
-der alt har fungert. Vi har dødd av oksygenmangel.
Og nås skal lille Paula vekke deg til live igjen?
Jeg har dårlig selvinnsikt og vet lite om livet, selv om jeg har lest mye.
Denne katastrofen kan være vår store livssjanse.
Er det Paula som har tutet i deg slike dumheter? Hvor naiv kan en være?
Vi har liten bruk for sarkasme i denne samtalen.
-Det har du rett i. Tilgi meg. -Jeg prøver...
Jeg prøver å være så oppriktig jeg kan. Det er ikke lett!
Vi har aldri snakket med hverandre på denne måten før.
Vi har lov til å være naive, usikre og dumme.
Hvordan skal det ellers gå til?
Dette med Paula er en katastrofe både for deg og meg.
Jeg har prøvd å frigjøre meg gang på gang, men hun slipper meg ikke.
Og jeg er på en måte besatt av henne.
Det høres melodramatisk ut å være besatt av noen,-
-men det er det eneste advekate ordet.
I begynnelsen kjempet jeg imot, men nå lar jeg det bare gå til helvete.
Jeg er faktisk ganske fornøyd med å ha det slik.
-Du har virkelig kommet ille ut. -Jeg vet ikke.
Jeg vet ingenting.
Kom og ligg inntil meg.
Kom da.
Kom.
Jeg vil at du skal ligge med meg. Det kan du vel gjøre.
For gammelt vennskaps skyld.
Nå skal du ligge her i armene mine...
...så skal vi sove begge to.
Jeg tror ikke jeg kan sove. Det er nok best at jeg pakker og drar.
Legg deg ned og lukk øynene, så skal du se at du sovner.
Vi trenger å sove. Det er en anstrengende dag i morgen.
-Jeg skammer meg sånn. -Så, så... Det snakker vi om siden.
Nå er det bare du og jeg.
Vi har igjen noen timer... Bare du og jeg.
Du...
-Vil du pakke eller spise først? -Det får du bestemme.
-Skal du ha te eller kaffe? -Te, takk.
Kan du hjelpe meg med neglen? Den har delt seg.
-Biter du på neglebåndene igjen? -Har du sett Speers memoarer?
Jeg trodde du hadde lest den, så jeg lånte den til mor.
Du har knekt hele neglen. Jeg må klippe helt ned. Nå blør det også.
-Hva gjør du med neglene dine? -Takk, det holder nå.
-Tar du med barbermaskinen herfra? -Jeg må opp i huset uansett.
Jeg kan ta den som er der.
-Vil du ha kvitteringen til renseriet? -Ja, det er like greit.
-Hvor er det? -Storgatan, tvers overfor kirken.
-Disse vil jeg ikke ta med meg. -De kan være gode å ha til vinteren.
-Hvilke pyjamaser vil du ha med? -Lag frokost isteden, så pakker jeg.
-Blir du sjenert når jeg hjelper deg? -Jeg syns det er litt uanstendig.
Sånn.
-Hva glor du på? -Ingenting.
-Hva skal jeg gjøre med posten din? -Jeg sender deg adressen min.
Du kan ettersende viktige brev. Regninger kan du betale med postgiro.
Rørleggeren skulle reparere badet før vi kom hjem. Har du snakket med ham?
Du har kanskje glemt det i kaoset. Skal jeg si fra så det blir gjort?
Jeg har ringt ti ganger, men ikke fått tak i ham. Jeg har ikke glemt det.
-Hva skal du gjøre med bilen din? -Paulas søster skal ta seg av den.
Det er unødvendig at den bare står. Hun har nettopp flyttet ut av byen.
Men kan du ringe tannlegen? Jeg glemmer sikkert å avlyse.
Hva skal vi gjøre med din fars fødselsdag? Vi skal jo dit på middag.
-Jeg er takknemlig om du ringer. -Ja, det er nesten det verste.
-Kan jeg ikke skrive? -Hovedsaken er at du ikke glemmer det.
Det med foreldrene er det verste.
-Hva sier jeg til frøken Andersson? -Jeg gir blaffen i vaskedamen!
Hun har vært oss hos i ti år og kjenner oss godt.
Hun er lojal og uunnværlig.
Det er like greit at du får vite det. Hun overrasket Paula og meg en morgen.
Jeg visste ikke at dere hadde endret dag. Plutselig sto hun der i rommet.
Bilen min hadde gått i stykker, og vi var et sted i nærheten.
Jeg syntes ikke det gjorde noe at vi overnattet hos oss.
Jeg ba vaskedamen holde munn.
Hun oste av moralsk indignasjon, opphisselse og lojalitet mot deg.
Så lagde hun frokost og behandlet Paula som et uskyldig offer-
-for mine dyriske drifter.
-Hvorfor sier du ingenting? -Da trenger jeg ikke snakke med henne.
-Hva er det, Marianne? -Det går snart over.
Hva skal jeg si til jentene? At du har forelsket deg i en annen og dratt?
En utmerket formulering, og sann. Jeg venter ingen forståelse fra dem.
Jeg må reise nå hvis jeg skal slippe morgenkøene.
-Ha det, Marianne. Ta vare på deg selv. -Ha det.
-Jeg er kanskje tilbake om en uke. -Bare det var så vel.
Vi kunne begynt på nytt med alt, gravd opp all rutine og slapphet.
Vi skulle snakket med hverandre om alt og funnet ut hva vi gjorde galt.
Jeg ville aldri kommet med noen anklager, jeg lover det.
Johan. Dette er så uvirkelig. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Johan! Du lar meg stå utenfor...
Alle andre løsninger ville vært bedre enn denne.
Lov at du kommer tilbake, så jeg får noe...
Du kan ikke la meg være uten håp? Selv om du ikke vil, kan du vel si det...
Jeg må gå nå! Marianne!
Fredrik? Det er Marianne. Unnskyld at jeg vekte dere. Er Birgit der?
Nei, det gjør ingenting. La henne sove.
Hvordan har dere det? Liker du å være alene om morgenen?
Jeg skal ikke plage deg lenge.
Det er overskyet her. Så fint du har det.
Fredrik. Det er noe jeg må snakke med deg om.
Jeg må bare ha noen å snakke med. Du og Birgit er jo vennene våre.
Jeg må...
Jeg... Det er helt uvirkelig, Fredrik.
Det er slik at...
Jeg er helt på gråten. Jeg vil ikke gråte, for da blir det mye verre.
Det er slik at... Johan er blitt forelsket i en annen kvinne.
Hun heter Paula. De skal reise til Paris i dag.
Kan du ikke snakke med ham og be ham vente? Han trenger ikke reise straks.
Hva sier du? Har du allerede snakket med ham?
Jeg forstår.
Jeg forstår...
Har du og Birgit visst om det hele tiden?
Har dere visst om det hele tiden og ikke sagt noe til meg?
Hva slags venner er dere? Hvordan kan dere være så illojale mot meg?
Jeg bryr meg ikke om hva du sier!
Vi har møttes gang på gang, og dere har sittet der og visst...
...og ikke sagt noe. Fy faen!
Fy faen, hva slags venner er dere? Dra til helvete med forklaringene dine!
Det ville være interessant å få vite hvor mange andre som vet om det.
Ganske mange, ja. Det er jo godt å få vite!
Dere har sett "Paula", tredje avsnitt i "Scener fra et ekteskap".
Mens dere ser på vakre Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann og Erland Josephson spilte rollene.
Sven Nykvist har fotografert. Lasse Karlsson har vært assistent.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott
Lyd og miksing: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Produksjonsleder: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik.
Der har Nils Melander gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö i 1973.